Jsme na palubě letadla Caribou DHC-4, které jsme si vypůjčili
od 38. eskadry Australského vojenského letectva.
Tato letadla obvykle zachraňují lidi
z nebezpečných situaci, kdy jde o život.
Dnes má, ale jiný úkol.
Těchto 16 Američanů, bude totiž dnes vysazeno do pustiny.
Letadlo přistane přímo uprostřed jednoho z nejkrutějších míst
na zeměkouli, v pustém Australském vnitrozemí.
Po příštích 42 dnů budou odkázáni sami na sebe,
vytvoří novou společnost, ve které budou bojovat proti živlům
a také proti sobě navzájem.
Musí se naučit, jak se přizpůsobit, jinak na ně jejich kmen ukáže.
Na konci cesty zbude jediný,
který bude mít právo na 1 milion dolarů.
42 dnů, 16 lidí a vyhraje jen jeden.
Titulky: milan@2012 Přepis z dabingu: Hebel
Až toto letadlo přistane
na malém letišti ve vzdáleném koutě Australské divočiny,
začne pro těchto 16 lidí, největší dobrodružství jejich života.
Nikdy spolu nemluvili a podle pravidel musí mlčet.
Promluvit mohou teprve po přistání letadla,
až vystoupí a letadlo zase odletí.
Jsou rozděleni do dvou soupeřících kmenů. Ty se jmenují Kucha a Ogakor.
Každý kmen dostane bednu se zásobami.
Až letadlo odstartuje, budou mít jen pět minut na to,
aby pobrali tolik, co unesou.
Pak je čeká vyčerpávající osmikilometrový pochod
dál do vnitrozemí, do nových domovů, kde budou žít 42 dní.
Kmen Kucha, který má modrou barvu,
tvoří tito členové: Kimmi Kappenberg, barmanka z Long Islandu,
Michael Skupin, otec rodiny, vydavatel a distributor softwaru z Michiganu,
Alicia Calaway, osobní trenérka z New York City,
Rodger Bingham, farmář a učitel z Crittendenu v Kentucky,
Elisabeth Filarski, návrhářka obuvi z Massachusetts,
Nick Brown, student práv na Harvardu pocházející ze San Francisca,
Debb Eaton, vězeňská dozorkyně z New Hampshiru
a Jeff Varner, manažer internetových projektů ze Severní Karolíny.
V kmeni Ogakor, kterému přísluší zelená barva, jsou: Maralyn Hershey,
bývalá policistka z Wakefieldu ve Virginii,
Colby Donaldson, automechanik z Christovalu v Texasu,
Amber Brkich, osobní sekretářka z Beaveru v Pensylvánii,
Mitchell Olson, zpěvák a skladatel z Jižní Dakoty,
Tina Wesson, matka a osobní pečovatelka z Tennessee,
Keith Famie, kuchař z West Bloomfieldu v Michiganu,
Jerri Manthey, nadějná herečka z Los Angeles
a Kel Gleason, důstojník armádní výzvědné služby v Texasu.
Tu bednu musíme otevřít.
"Vítejte v Australské divočině."
"Jste dokonale odříznuti od okolního světa."
"Jiné zásoby nedostanete."
"Vybírejte moudře, nezapomeňte, že je ponesete hodně daleko."
"Pro přežití je nejdůležitější pitná voda."
"Vodu, kterou budete potřebovat na příštích pár dní,
si bohužel musíte vzít s sebou, protože voda z řeky se musí převařovat
a je docela dobře možné, že se vám ani nepodaří rozdělat oheň."
-Ty jsi Kucha? -Kucha?
-Ogakor. -Ogakor.
Máme mapu.
-Začneme asi tady. -Jo.
Ještě neznám jména.
Hele, ty s tou zelenou čepicí, mohl bys mi pomoct?
Vezmi to na druhé straně.
Vezměte všechno.
Tak jo, jdeme.
Vezmi něco.
Já to vezmu.
Kmeny se rozdělí a vyrazí opačným směrem.
Jejich tábory jsou od sebe asi 6,5 km na březích Herbertovy řeky.
Na břehu najdou kmeny svou vlajku a kánoi.
Prvním neoficiálním úkolem nových trosečníků,
bude tedy najít tábor. Máme jít na sever?
Sever, to není...
Sever je tam.
Severovýchod tímhle směrem.
Teď, jdeme špatným směrem.
Když nás vysadili,
rozdělili jsme si úkoly. Každý dostal na starost
něco jiného a Nick dostal kompas.
Já nevím proč, ale když ukázal jedním směrem,
my jsme šli opačně.
Řekni mi, pro mě je to pořád záhadou, co ten kompas?
Opravdu, jdeme dobře?
Měli bychom to kontrolovat častěji.
No jo, ale kam vlastně jdeme?
Nicku, drž se vepředu a hlídej, ať jdeme pořád na sever.
Musíme jít pořád na sever.
Jak se to jmenuješ?
Mike.
Na chvíli zastavíme, koukneme na mapu a zkontrolujeme kompas.
Jen pro jistotu, mně se totiž zdá, že už jdeme nějak dlouho.
Už od začátku to bylo divné. Jako kdybychom si
navzájem všichni brnkali na nervy.
Šli jsme třeba trávou
a Kimmi pořád: "Nemůžu vystát, Debb."
Jestli jdeme na jihozápad, jak chcete dojít k té vyschlé řece?
Támhle je sever.
No jasně. Ale když půjdeme tudy, tak tam nedojdeme.
Debb není špatná ženská,
ale kdybych ji potkala v normálním světě,
tak bych se s ní vůbec nebavila,
protože se z ní můžu zbláznit.
Jestli najdete něco, kde si můžu dřepnout, tak mi řekněte.
Ta délka, to mě trochu děsilo.
Měla jsem strach, že to nezvládnu. Co, když nevydržím s dechem a odpadnu?
Vidíte tu vlajku?
Počkej, vydrž.
V pohodě?
Podle té cesty mi došlo, že to bude doopravdy.
Byl to dlouhý pochod hlubokým pískem.
Táhli jsme těžký náklad
a já nesl mnohem víc, než ostatní.
Měl jsem toho opravdu plné zuby.
Bylo to dost daleko, ale mě to nastartovalo.
Tohle byla ta nejrychlejší cesta, jak poznat, co v kom je.
Jo, mám dost.
Ta krabice je fakt těžká.
Už abychom tam byli.
Nevíme, jak je to ještě daleko, takže vyběhnu nahoru a rozhlédnu se.
Řekl bych, že je to ještě pěkná dálka. Necháme tu nějaké věci.
Jestli to nebude moc daleko, tak se tam pro to můžeme klidně vrátit.
Ať jdou klidně dál.
Budeme se prostě držet tohoto vyschlého potoka a až uvidíš,
že začíná tmavnout, tak se pro nás vrať.
Keith vyběhl dopředu, aby zjistil, jestli cesta vede k táboru.
Byli jsme všichni pěkně utahaní
a poslední část té cesty byla opravdu těžká.
Dejte pozor na hady.
Nesmí poznat, že se potíš.
-Keithe? -No?
Co jsi to říkal?
Našel jsem to.
Cítil jsem se hrozně slabý a od chvíle, co jsme došli, mám pocit,
že se pozvracím.
Ono to začalo už v letadle.
Ze začátku to byla legrace,
byla to pohodička, klídek,
cesta se mi líbila
a najednou se mi zničehonic udělalo zle a říkal jsem si:
„Není mi špatně, není mi špatně, nebudu zvracet.“
Nějak jsem se sem dostal,
jenom jsem lapal po dechu, ale na nic si nepamatuji.
Rodger nesl jeden kanystr s vodou.
Mike měl druhý kanystr.
Chudinka Elisabeth měla na zádech prkno a já jsem táhla osm lahví vody,
takže my čtyři jsme těm ostatním čtyřem při cestě do tábora skoro nestačili.
Všechno, co jsme nesli, bylo strašně těžké.
Ono to ani na první pohled nevypadá,
že by to bylo nějak lehké, ale navíc se to strašně těžko neslo
a k tomu ještě ta cesta dolů po kamení do údolí a pak zase nahoru
a trochu zatočit a pak zase dolů přes řeku, byla strašná otrava
a hlavně ta voda, ty kanystry, ty láhve s vodou, to bylo hrozné.
Bylo to prostě strašné.
Vidím vlajku, panebože!
Tak, a jsme doma.
Když jsme dorazili, tak to byla hotová extáze.
Bylo to jako: „No nazdar, taková příšerná námaha
a došli jsme sem? Není to blbost?“
Ale nemyslím jen tu cestu pěšky do tábora,
myslím všechna ta letadla z New Yorku do Kalifornie a do Austrálie.
No a pak přijdeme sem.
Když jsme dorazili k té vlajce, bylo to prostě šílené, takže už jen dojít sem
jsem považovala za obrovský úspěch.
Měli bychom se spíš utábořit támhle
v těch stromech, tady není kam se schovat.
Když jsme se dostali přes řeku, tak jsem měla pocit,
že nám to teprve všechno došlo. Byla strašná zima
a uvědomili jsme si, že se budeme muset někde vyspat.
Chtěli jsme najít místo, kde bychom se cítili bezpečně
a kde by bylo sucho, takže jsme hned začali ze všech sil stavět.
Kamenů je tady dost,
z kamenů by se dal postavit docela slušný příbytek!
Ještě něco měkčího na spaní.
Nějaké dřevo?
Ne, tam budou hadi!
Když jsme začali stavět přístřešek,
tak jsem si všiml, že každý chtěl nějak přispět. Někdo sbíral dřevo
a někdo zase stavěl. Já jsem naštěstí v životě už něco postavil,
takže se dá říct, že jsem už o stavění docela dost věděl.
Tady bychom měli vyříznout díry
a pak to přivázat tady nahoře.
Asi takhle vysoko, takže tohle by asi šlo.
Potřebujeme ještě jeden v této výšce, aby to tady podpíral.
Vypadá to, že jeden ze skupiny komanduje všechny ostatní
a pokud vám to ještě nedošlo, tak je to Mike.
Teď to srovnáme a uvidíme, jak to bude držet.
To přece nejde, aby jen tak někdo přišel a začal šéfovat.
To je k ničemu, vždyť je to vidět.
A nemyslím si to jen já, ale taky ostatní.
Musíme to zvednout. Zvedni to ještě kousek,
Rodgere, potřebujeme to ještě kousek výš.
Rodger stavět domy umí.
Rodger byl ten, kdo pomáhal stavět tento přístřešek.
Ví, jak se to dělá.
A Mike najednou přišel a začal mu říkat,
co a jak má dělat
a Rodger pořád: „Ne, takhle to nejde.“
Mohlo by to spadnout sem nebo na druhou stranu.
To myslíš, že když to takhle skloníš,
že se tam déšť nedostane?
V tomhle máme vážně bydlet?
Odsud se nám nebude chtít.
Řekla bych, že nám to jde docela dobře.
Podívejte, měli bychom se hlavně rozmyslet, kde budeme stavět?
Jestli budeme bydlet u vody nebo vyjdeme nahoru a podíváme se tam?
Říká se, že tam nahoře bývá hodně blesků.
Jo, na to bacha.
Ale u vody bude zase hodně brouků.
Asi bychom měli být spíš někde pod stromem, ne?
Až vyjde sluníčko, tak bude horko.
Sluníčko se taky možná občas schová,
ale stejně by to spíš chtělo najít místo, které bude aspoň trochu ve stínu.
Když jsme konečně dorazili k řece, tak to bylo úžasné.
Všichni se rozprchli a každý něco dělal.
Když jsme přišli do tábora, tak jsem si všimla,
že každý začal sám od sebe dělat něco opravdu důležitého.
Colby si vzal jako luxusní předmět vlajku Texasu a ta se mu hodila.
Dali jsme ji na střechu, aby nás chránila před větrem a před sluncem.
Vlajku jsem vlastně vzal spíš proto,
aby se z ní dal udělat nějaký přístřešek.
A když se každé ráno probudím, jsem vděčný za dvě věci.
Že žiju a že jsem z Texasu.
Takhle to nepůjde.
Nemůžeme riskovat, aby se roztrhla, je to o 5 cm kratší.
Netahej to takto.
Jo, ale pak to nebude stát. Nevydrží to.
Napětí mezi Keithem a mnou,
když si to tak uvědomím, no trochu se to stupňuje.
Tady pozor, dávej bacha. Počkej, ukážu ti to.
Je to dobré, drží to.
Předtím to bylo tady.
Ale dali jsme tam poutka, takže vlajka se teď nemůže roztrhnout.
Ale na rovině by se to takhle udělat nemohlo.
Nevykročili jsme s Keithem tou správnou nohou.
On měl totiž ze začátku na mě pár takových povýšených poznámek.
Možná si to ani neuvědomil, ale já zkrátka nedokážu
tyto věci jen tak přejít.
No dobře, tak jo.
Nechtěla bys nám říct, jestli jsi někdy zažila nějaký šílený trapas?
Jednou jsem vlezla úplně nahá do cizího stanu.
Jo, to jsem se chtěl zeptat.
Tak to vybal všechno.
Milenec, manžel, manželka.
Nejsem vdaná. Vdávat se do 35, nemá cenu.
Nechceš nám doufám tvrdit, že jsi panna, protože já přísahám...
Jako jestli mě zajímá, kdy tady budu moct masturbovat?
To si snad děláš srandu, ne?
Kimmi, je bezstarostná holka, která má...
Já ani nevím, jak ji popsat.
Nemůžu najít to správné slovo.
Nic pro ni není tabu, vůbec nic.
Tak hele, přestaňte už s těmi narážkami, jo?
Vždyť se skoro neznáme!
Kimmi nezavře pusu.
Já jsem třeba v noci unavený, chci se vyspat a oni pořád melou
a když mě třeba bolí hlava, tak je to ještě horší.
Kimmi, když chce něco říct, tak to prostě zařve.
Pozor, někdo mi asi vrazil prst do oka!
Jo, asi mi vyrostl na hlavě.
A najednou, když slyším, jak pořád mluví a mluví a mluví,
tak už mám prostě chuť ji chytit pod krkem a vytřást to z ní.
Panebože, ty jsi skvělá, málem jsi mi urazila hlavu!
Byli jste tři.
Leželi jsme zády k sobě a představ si, že on si prdnul.
Myslím, že už se začínáme poznávat. Lidé ještě nejsou zvyklí
na tento druh životního stylu.
Já se v tomhle prostředí trochu vyznám,
protože lovím, rybařím a tábořím, takže pro mě to zas není nic tak cizího.
Kucha, máme jídlo!
Jasně, máme ho přímo u nosu.
Myslím, že se to dá jíst.
Když jsem viděl ty fíky, byla to nádhera.
Přišli ještě dva nebo tři a pomohli mi je natrhat.
Pak jsme je nesli do tábora a já snědl jeden hned u stromu.
Vůbec...
Co, co je?
Vůbec to nejezte.
Je to plné much.
Jo, já vím, musíme rozdělat oheň.
Dá se to jíst?
To nejsou brouci?
Ne, kdyby to byli brouci, tak by přece nelítali.
Snad poznám mouchy. Koukněte.
Mike rozrhnul fíky a ukázal nám mouchy. Já jsem měl šílený hlad,
potřeboval jsem něco sníst, ale ty mouchy
byly tak odporné a lítaly všude kolem,
že jsem nic nesnědl. Já radši vařené jídlo.
Když neulítnou, tak je prostě sním.
Mluv za sebe, holka.
Večer jsme klidně mohli zůstat o hladu a v zimě.
Oheň je pro přežití to nejdůležitější.
Museli jsme něco jíst a uvařit si vodu, to mě zajímalo nejvíc.
Když tam dáš ještě trochu písku, tak by to snad šlo.
Jo, jenomže ty jsi tam dala toho písku moc,
spotřebujeme všechno dřevo.
Tohle dřevo ti nechytne, to nemůže chytnout.
Když tam budeš dávat písek, tak se dřevo ubrousí.
Já vím, ale v knížce se píše, že musí vzniknout tření.
Debb se hodně snaží, myslí to dobře, ale pořád jenom říká:
„Psali to v té příručce pro táborníky.“
Víš, ono se klidně mohlo stát, že jsme měli špatné dřevo
nebo špatné kameny, to mohlo být cokoliv,
ale ona si velmi aktivně vytvářela autoritu tím,
co četla a ne tím, co opravdu udělala.
Kdyby si tyhle věci vyzkoušela třeba doma,
tak bych ty její rady brala docela vážně.
Pak jsme se pokusili rozdělat oheň papírem
z mé Bible, kterou jsem si vzal jako luxusní předmět.
Vytrhli jsme z ní pár stránek.
Byly to stránky, na kterých nebyl text a my jsme je prostě museli použít,
protože se nic jiného nedalo dělat.
No, to teda nevím.
Jo, tohle bude asi dopis od mého zetě.
Přečti ho, já nemám brýle.
To ti to mám číst nahlas před cizími lidmi?
To je jedno, nemám brýle.
"Drahý otče, hodně štěstí,
je mnoho lidí, kteří věří, že dokážeš vše, co si usmyslíš."
"Buď sám sebou."
"Soustřeď se na nejbližší úkol, ty to dokážeš."
"Nebude to snadné, ale takovéto úkoly nikdy nebývají snadné."
"Udělej, co budeš moct."
Podpis "K.J.A." a do závorky napsal "141".
Nevím, co to je.
141? Tady.
Paráda.
Máš tam milostný dopis.
Byl to moc milý, kousek domova a zvlášť ve chvíli,
kdy jsem to vůbec nečekal.
Pak bylo napsáno, jdi na stranu 200, pak 150
a tak jsme skákali asi osmkrát, než jsme něco vytrhli.
Dáš mi tu stránku s hořícím keřem?
Abych pravdu řekl, bylo to opravdu docela dojemné.
On napsal knížku?
Můj syn je u "Vlčat". (Skauti klub)
Když ten oheň zapálím, bude na mě pyšný.
Začíná to být horké.
A neděláme ten oheň až moc blízko u vody?
Jo, taky si říkám.
Ale ne, rozděláme ho a přeneseme ho, kam bude potřeba.
Ale musíme ho rozdělat.
Já bych ho ale radši rozdělala rovnou tam, kde už zůstane.
Může nám zhasnout.
Já to ještě zkusím.
Jestli budeš mít kliku a opravdu ti to chytne, tak budeme muset
ten oheň nějak zvednout a přenést, ale nemáme to do čeho dát.
Tak budu přikládat tady a oheň přeneseme až pak, ne?
Tak jo, kouknu se po lepším místě.
Blbý, co?
V životě jsem nerozdělával oheň bez sirek nebo tak, ale věděl jsem,
že se začne stmívat.
Neměli jsme oheň, nemohli jsme si nic uvařit
a tak to byla, myslím docela slušná krize.
Keith už se nemohl dočkat.
Tak strašně už chtěl něco vařit. Chce rozdělávat oheň tak dlouho,
dokud se mu to nepovede.
Sakra!
S Jerri jsme se před chvíli trochu chytli.
Myslel jsem, že je vhodná chvíle ji do toho nějak zapojit,
aby se na tom nějak víc
podílela s tím, co si přinesla a co je pro ni důležité.
Oheň.
Drž to!
Rychle, panebože!
Nestalo se vám nic?
Dokud není oheň a nebudeme moct vařit vodu,
tak nebudeme moct ani nic jíst.
Přišla nám pošta.
No tak nám to přečti, Kimmi.
Co tam píší?
"Očekávali jste suché podnebí, ale spali jste v dešti."
"Ať jste se sebevíc snažili, nezískali jste ani jiskřičku."
"Aby váš kmen získal oheň, věnujte pozornost této poznámce."
"Vítězové získají zápalky, poražení budou volit jako první.“
Budeme mít sirky!
-Vyhrajeme! -Jasně, sirky budou naše.
Zrovna jsme dostali zprávu o první zkoušce odolnosti.
Někoho pořádně vydusíme.
Jdeme na to všichni a pak budeme mít oheň
a taky konečně něco k jídlu.
Oheň znamená jídlo, takže si ho vyhrajeme.
Půjdeme na to, budeme se snažit a prostě to musíme vyhrát.
Vyhrát a získat imunitu, to je teď to nejdůležitější.
Musíme. Musíme, prostě musíme ten druhý kmen porazit.
První budou z kmene vylučovat oni.
Tahle zkouška je hodně důležitá,
protože můžeme ukázat těm druhým, že jsme lepší
a kromě toho budeme mít oheň, takže se budeme moct najíst.
Tak co, lidi?
Pojďte sem.
Co oheň? Povedlo se to někomu?
-Kdepak. -Ne, ale chybělo málo.
-Skoro. -Ne, ale čoudilo se z toho.
Dobře, tohle čoudí mnohem víc.
Voduvzdorné zápalky, to je jedna z věcí, o které budeme dnes hrát.
Tady je mám a je jich dost. A budeme hrát
ještě o něco mnohem důležitějšího, než jsou zápalky.
Tady to je:
"Bůžek imunity."
S ním byste se měli kamarádit,
protože kmen, který bůžka vyhraje,
nebude muset svolat kmenovou radu
a vyloučit jednoho ze svých členů.
Takže to máme úkol číslo jedna.
Hrajete o oheň,
hrajete o imunitu.
Soutěž má čtyři kola.
Ponesete hořící pochodeň.
Pokud nosič spadne do vody
a pochodeň zhasne, jeho kmen prohrál
a někdo zítra pojede domů.
To je podstata závodu.
A teď, jak se bude hrát.
První kolo začne u starého mostu.
Musíte se přes něj dostat, přes díry přejdete po prknech.
Ve druhém kole přejdete na ostrov
a za ním je na vodě malý vor, na kterém povezete pochodeň.
Dáte pochodeň na vor
a jako kmen přeplavete na druhý břeh.
Na druhé straně potom budou dva balíky dřevěných příček.
Ty vezmete s sebou.
Do třetího kola dostanete další vor
a po laně se musíte přetáhnout přes řeku.
Pak použijete příčky na vytvoření žebříku,
vylezete po něm a zapálíte pochodeň.
Takže, vítězové budou mít možná teplé jídlo
a jistotu, že tu zůstanou.
Poraženým, zbude zima a někdo z nich bude první,
koho kmen vyloučí.
Jasné?
Běžte na místa a čekejte na můj povel.
Takže v sázce je oheň a imunita!
Trosečníci připraveni? Start!
Ogakor, gratuluji.
Výborně. Opravdu.
Vaše odměna, voduvzdorné zápalky.
Ale co je důležitější, vám patří i bůžek imunity.
Musíme držet pohromadě, rozumíte?
Vážení, zítra bude někdo z kmene Kucha první,
koho kmen vyloučí.
Přes noc si to budete muset rozmyslet.
Sblížili jste se, bude to těžké.
Teď se vraťte do tábora.
Ogakor, tohle si můžete zapálit na oslavu.
Včerejší závod o imunitu byl velké zklamání.
Nejen fyzické, ale taky citové.
Já bych řekl, že to bylo především citové.
Hlavně proto, že večer bude kmenová rada,
která řekne, kdo musí odejít.
A na to se nikdo z nás vůbec netěší.
Radši si sedni, celý se třeseš. Děsíš mě.
To je dobré.
Já nevím.
Neřekla bych, že mě vyloučí,
ale asi se budou rozhodovat mezi mnou, Rodgerem
a možná i Jeffem, protože mu není nějak dobře.
Ale podle mě, bych měla vydržet.
Kdybys měl někoho vybrat, koho bys teď zvolil?
Jeffa.
Já taky.
Mám ho vážně ráda...
Jo, to já taky.
-Ale je mu zle. -Je nemocný.
Debb tě chce vyloučit, ale...
Vážně? Mně řekla, že vyloučí tebe.
Opravdu.
Co?
Přesně takhle mi to řekla.
Tak ona mi takhle nestydatě lže.
No jo, drby.
Mně řekla, že vyloučí tebe.
Já asi budu hlasovat pro Jeffa.
Dneska jsem s ním mluvila a nepřišlo mi,
že by ho ta představa nějak rozčílila.
Má spíš chuť na pizzu a pivo.
Prý ses zhroutil a není ti dobře. Dost jsem zírala.
A to myslíš vážně?
Jasný, neříkala bych to, kdyby to nebyla pravda.
Když někdo s někým mluví,
začíná se i zdát, jako bych už byl trochu paranoidní.
Tak třeba vidím, jak si spolu
Mike a Rodger za řekou povídají.
Nechytají ryby, nedělají vůbec nic,
jenom si povídají
a mně se okamžitě začnou točit kolečka a už se rozhlížím.
To, co jsme si řekli, že uděláme,
přece ještě neznamená, že se to stane.
Já s těmi lidmi ještě nejsem tak dlouho a moc je ještě neznám.
Nedá se samozřejmě věřit každému,
ale jsou chvíle, kdy se prostě věřit musí.
Pozvracel jsem kameru.
Ty jsi zvracel?
Už několikrát.
Nech toho, prosím tě.
Bylo to jako, když jdete k soudu. Kmenová rada bude soudit,
k soudu nikdo rád nechodí,
ale kdo poruší zákon, ten musí jít. A my jsem porušili zákon tím,
že jsme nevyhráli.
Musíme přijmout trest a tím je, že se musíme zbavit jednoho z nás.
Myslím, že v ohrožení je dnes večer nejspíš
Jeff, především kvůli těm zdravotním problémům.
Rodger si taky nemůže být moc jistý.
Při soutěžích by nám mohl být přítěží,
zvlášť, když se bude plavat nebo někam šplhat.
Ale, to není jenom Rodger, to by byl asi každý, komu je přes 50.
Víte, já se těším, že někdo půjde pryč,
protože je to hra a já jsem tady, abych hrál.
Nejsem tu, abych si dělal kamarády. Někdo musí vypadnout.
Těším se, až tam půjdu a napíšu na lístek něčí jméno.
Fakt se už těším.
Tak, pojďte dál.
Naši první kmenovou radu začneme rituálem.
Vezměte si pochodně a přistupte k ohni.
Vložte pochodně do plamenů, zapalte je a vraťte do držáků.
To děláme proto, že oheň tu představuje život.
Tyto pochodně teď budou představovat vaše životy,
vaši účast na kmenové radě.
Pochodně budete nosit s sebou na každou kmenovou radu.
Ale mám i dobrou zprávu. Až se dnes vrátíte,
budete mít oheň.
Ještě než začneme, rád bych,
abyste se pořádně rozhlédli okolo sebe.
Toto je vrchol žulového vodopádu.
Pro drama, které se tu bude konat každý třetí den,
jsme nemohli vybrat lepší prostředí. Zde budete skládat účty za své činy.
Některé vám pomohou zůstat tu dalších pár dnů,
některé z vašich činů se vám tu naopak mohou vrátit.
Ale jedna věc je jistá.
Jeden z vás se stane prvním,
kdo opustí kmen.
Než se do toho dáme, připomeňme si ještě jednou první dny.
Debb, jaké to bylo, když jste našli tábor? Byli jste nadšení,
nebo příliš vyčerpaní?
Nadšení. Nadšení.
Naskákali jsme všichni do vody a pak jsme toho litovali,
protože jsme neměli oheň a mrzli jsme.
O tom bychom si mohli povídat.
Oheň. Ty jsi byla jedna z těch,
kdo se oheň snažil rozdělat.
Jo, snažila jsem se, ale nepovedlo se mi to.
Vyzkoušeli jsme snad všechno, co bylo v těch blbých knížkách.
Luk a taky ještě něco dalšího, bylo to šílené.
Ale dnes už oheň budete mít.
Jo, to je fakt dobře.
V noci tu byla docela zima.
Takže ten druhý kmen jste sice viděli málo,
ale už na vás udělali nějaký dojem?
My jsme s nimi vlastně téměř nebyli v kontaktu, nemohli jsme s nimi mluvit,
ale teď se na ně díváme jako na nepřátele.
A když jsme prohráli, tak jsem se na ně ani nedíval.
Ve včerejším závodě šlo hlavně o fyzické schopnosti,
já bych si na nás klidně i vsadil, jenže uspěli oni
a my jsme měli problémy.
Rodgere, co vůdce?
Ukázal se někdo, kdo může být vůdcem?
Jo, nejspíš bych řekl, že je to Mike.
Třeba, když jsme stavěli chýši,
tak jsme to dělali spolu, já se v těchto věcech docela vyznám,
učím totiž ve škole pro tesaře a dá se říci,
že se tam nakonec šéfem stal on.
A to je vlastně dobře, protože on je vzdělaný chlap
a šlo nám to spolu opravdu dobře.
Dnes večer to pro nás bude opravdu těžké.
Myslel jsem si, že první volba by měla být snadná,
říkal jsem si totiž, že se najde někdo, kdo selže,
ale to se nestalo.
Víte, každý z nás makal a makal tvrdě a tak to vypadá,
že dnešní volba bude hodně těžká.
Dobře, je čas hlasovat.
Řeknu vám, jak to bude.
Jeden po druhém půjdete přes most
až k volební zpovědnici.
Tam velkým čitelným písmem napíšete jméno toho, koho jste vybrali.
Zvednete lístek a nahlas řeknete,
proč volíte právě tak, jak volíte.
Pak lístek složíte, vhodíte do urny a vrátíte se sem.
Rozumíte?
Začni, Debb.
Mám ho hodně ráda, ale usoudila jsem,
že budu volit ty, kteří jsou nejslabší.
Jeff na tom byl zdravotně nejhůř a ještě se z toho nedostal,
takže proto volím Jeffa. Ale vůbec se mi nechce.
Já vlastně ani nevím proč, ona se opravdu snaží,
tak jako všichni. Ale někdo jít musí.
Já volím Debb, protože ona je sice hodně pracovitá,
ale mám pocit, že se hodně izoluje.
Když jsme všichni pohromadě ve stanu,
tak vždy chce být někde stranou
a je moc cílevědomá.
To není nic špatného,
ale mě se to nelíbí.
Dojdu pro hlasy.
Chci vám říct, že po přečtení hlasů je rozhodnutí konečné.
Vyloučená osoba opustí ihned kmenovou radu.
Odchází se po tomto mostě.
Vyjdete na most a pak dolů před zpovědnici,
kde můžete mluvit, jak dlouho chcete o tom, co jste zažili.
Přečtu hlasy.
První hlas.
Debb.
Jeff.
Debb.
Čtyři pro Debb, jeden pro Jeffa.
Prvním vyloučeným z kmene se stává
Debb.
Zbylé dva hlasy, nemohou nic změnit.
Přines mi pochodeň.
Mějte se a nandejte jim to.
Kmen promluvil.
Je čas jít.
Přežili jste první kmenovou radu.
Vezměte si pochodně a vraťte se s ohněm do tábora.
Uvidíme se zítra.
Počkejte si na ukázky z příštího dílu.
Příště uvidíte:
Kel bude obviněn, že ukradl jídlo.
Jerri ho viděla, jak si do pusy strká něco, co vypadá jako hovězí.
Ale já jsem žvýkal jenom trávu.
Jenže tam žádná tráva nebyla.
Kimmi závodí o imunitu pro kmen.
Máš kravský mozek.
To sníst nemůžu.
Kdybych třeba upadla, tak by mě mohli vyloučit.
Kdybych upadla při závodě, kdybych byla líná,
kdybych nebyla týmový hráč, ale já jsem se tak snažila
a přesto mě vyloučili.
Myslím, že kdyby Jeff přečetl všechny hlasy,
tak by to bylo 7:1, a to je ostuda.
Já jsem si pořád myslela, že záleží jen na duševní odolnosti
a fyzických schopnostech, ale ono to tak není.