V minulém díle jste viděli:
Náhlá záplava téměř zničila tábor kmene Barramundi.
Á bože.
Kruci.
Viděla jsem tu spoušť
a první, co mě napadlo, že to byl náš domov.
Skoro všechno se tím vymazalo,
včetně značné části emocionální energie.
Tahle skupina vydržela skutečně hodně.
Je těžké muset teď hlasovat.
Na kmenové radě spojenectví Ogakorů
zaútočilo do vlastních řad a jedenáctým vyloučeným se stala Amber.
Zbývá jich pět. Kdo opustí kmen příště?
Titulky: milan@2012 Přepis z dabingu: mildouch
Radši bysme měli všechno z té pláže odklidit.
Nevíme, kdy může přijít další přívalový déšť.
Vzal nám všechno.
Probudila jsem se
a byla jsem tak mokrá, že jsem si říkala:
„Nepočůrala jsem se snad v noci?“
Víte, tenhle pocit jsem ještě nezažila.
Byla jsem na levém boku úplně promočená.
V noci pršelo a do našeho nového přístřešku zateklo.
Vůbec jsem nespal. Ráno byli všichni trochu vyčerpaní.
Čím blíž jste u konce, tím víc myslíte na to,
co vás čeká, až odjedete.
Ať je to jídlo, vaše rodina, vaše postel, polštář.
Stýská se mi po manželovi a po dětech.
Jsme tak trochu novomanželé.
Vdávala jsem se znovu před rokem a půl.
Můj manžel je můj nejlepší přítel a děti mi hrozně chybí.
Syn má vždycky radost, když mě vidí.
Po tom se mi moc stýská.
Ta bouřka, která nám promočila přístřeší, nejhůř dostala Tinu.
Byla docela dost na dně, ale Elisabeth je taková už delší čas.
Fyzicky i psychicky je utahaná.
Všichni se jí snažíme dodávat energii.
Kdyby bylo pár dnů bez deště. Kéž by.
Myslím, že nebude.
Ráno jsem se probudila mokrá
a teď se zase snažím vzpamatovat z hladu.
Tyhle čtyři dny mě dostaly.
Tak copak máme v poště?
Pane jo.
Podržím to na konci.
"Čtyřiatřicet dnů spoléháš jen na sebe."
"Tvou sílu a důvtip prověřily už soutěže,
teď své blízké, třeba mámu prověříš,
v SURVIVOR.COM pak možná zvítězíš."
Panebože.
Proboha, začneme soutěžit proti sobě.
S našimi blízkými na síti.
Panebože, to je úžasný.
To je přece paráda!
Je to super, mám z toho úplně husí kůži.
Uklidni se.
Já nemůžu, já nemůžu.
V poště bylo: „Spolehni se na svý blízký, třeba na mámu.“
Moje máma je pro mě prostě hrdina,
je to ta nejúžasnější žena se silnou vůlí.
Prodělala rakovinu prsu a chemoterapii
a pokaždé, když je to tady hodně těžký,
vzpomenu si, co vydržela.
Je pro mě hrdina.
S ní já dokážu cokoliv.
Moc se těším.
Račte dál.
Vítám vás u nás, v internetové kavárně v trosečnickém stylu.
Díky technologii si budete moc povídat on-line s rodinami.
To je skvělý.
To, jak uspějete v soutěži, závisí jen na vašich blízkých.
Oni se zúčastní hry společně s vámi.
Jeden po druhém jim budete klást řadu kvízových otázek.
Spoluhráč, který odpoví nejvíce otázek správě,
rozhodne o tom, kdo vyhraje.
Na vítěze čeká soukromý půlhodinový hovor s jeho blízkými on-line.
Po jeho skončení mu dám kreditní kartu s pětisetdolarovým limitem,
aby jim mohl koupit, co bude chtít.
Nákup přes internet, za čtyřiadvacet hodin dostanou dárek.
Můj bože.
Nebylo by to opravdové nescafé, kdybychom tu neměli kávu a koláčky,
takže až přijdete jedno po druhé poslat pozdrav,
naliju vám šálek kávy a vyberete si koláček.
Tak Tino, začneme u tebe.
Vypadáš nedočkavě.
Posaď se.
Dáš si kávu?
Jistě.
Vezmi si u nás taky koláček.
Ty máš manžela Dalea, syna Taylora a dceru Katie.
Ahoj rodino, moc mi chybíte.
Už píše.
Tohle je od vaší mámy.
"Ahoj rodino."
Ahoj lásko, máme tě rádi a moc.
To musí psát Dale.
"Ahoj lásko, máme tě rádi."
"Drž se děvče."
"Taylor, Dale a Katie."
Elisabeth, pojď sem.
Tihle blízcí na tebe doma čekají.
Tvá matka Elisabeth, tvůj otec Kenneth a bratr Ken.
Panebože. Jak to asi dopadne?
Mám vás ráda. Moc se mi stýská.
Jsem živá a zdravá.
Ahoj Bessy. Dobrý.
Už píše.
"Mám vás ráda, moc se mi stýská."
"Jsem živá a zdravá."
"Ahoj Bessy."
"Elisabeth, nemůžu uvěřit, že jsi to ty."
"Je tu táta a Kenny." "Tak co se tam děje?"
To nemůžu říct.
Ahoj.
Rodgere, tak pojď.
-Vítám tě. -Děkuju.
Řekni ti, s kým teď mluvíš.
Se svou ženou Pat, dcerou Angelou a se zetěm Kevinem.
Tak jo.
Je to tady.
"Ahoj rodino, mám se fajn, mám vás rád."
Neslzíš trochu?
Jo, trochu. Jo.
Je to tam.
Přečetl bys to za mě?
Já to přečtu.
"Máme se dobře, stýská se nám a jsme na tebe moc pyšní."
Měl jsem si vzít tmavý brýle.
Pojď, Keithe.
Tak jo, Keithe.
Katrin, je to tvůj miláček?
Čeká, až se jí ozveš.
Říkáme si Hrášku a Mrkvičko.
Ahoj Hrášku, moc mi chybíš.
Už nikdy nebudu tak dlouho pryč.
Miluju tě.
Ahoj Mrkvičko.
Můžeš mi klidně říkat Sladký Hrášku.
V pravý čas, co?
"Ahoj Mrkvičko." "Říkej mi klidně Sladký Hrášku."
"Taky tě moc miluju."
Posaď se, Colby.
Posluž si koláčkem.
-Máme tu tvou matku Gaye. -Teda, to je milý.
Ahoj bando, Colbster pořád žije.
Mám tě rád.
Nejlepší na tom je, že jí můžu dát vědět, že jsem v pořádku.
Jsme nejlepší přátelé a je to mnohem víc, než pouhý vztah matky a syna.
Ona je všechno.
Píše mi: „Ahoj chlapečku.“
Vždycky mi říkala chlapečku.
Jsem mladší, než můj brácha.
Tohle mi hrozně scházelo.
Všimli jste si, že my tři chlapi jsme byli víc na měkko, než obě ženy?
Tři velcí, silní chlapi...
Byl jsem docela vyrovnaný, dokud mi neodpověděla.
Zvládl jsem to, dokud nenaskočily ty slova.
Když se objevily, tak jsem byl vyřízený.
Dobře, začneme se soutěží.
Tady jsou pravidla. Každý své rodině položí stejnou sadu pěti otázek.
Vítězem se stává ten, jehož rodina bude mít nejvíc správných odpovědí.
Tino, jsi první. Přečti nahlas otázku a "pošli ji".
Pane jo, to je dobrá otázka pro nás všechny.
"Na jižní polokouli vychází slunce na které straně?"
Vždycky vychází na východě.
Východ je "C".
Otázka číslo dvě zní:
"Emu je největší pták na světě?"
Je, takže číslo 3.
Musím se k tomu vrátit.
Třetí otázka:
"Křeče z horka jsou způsobená ztrátou: vody, cukru...
... soli nebo proteinů?"
Správně je za "C".
Otázka čtvrtá:
"Austrálie je proslulá děsivými hady."
"Z deseti nejjedovatějších hadů buše...
... kolik jich žije v Austrálii?"
Panebože.
"Jsou to tři, šest, devět nebo deset?"
Nemám páru.
"A"?
A pětka. "Pokud jsi jednu míli daleko od blesku...
... přibližně za jak dlouho uslyšíte hrom?"
"Za vteřinu, za tři vteřiny, za pět vteřin nebo za sedm vteřin?"
Připadá mi, že to bude víc.
Zkusím "D". "Sedm vteřin."
Jste připraveni na výsledky?
První otázka: "Na jižní polokouli slunce vychází na které straně?"
Správná odpověď byla "C - Východ".
Druhá otázka: "Emu je největší pták na světě."
"Špatně." Pštros.
Třetí otázka: "Křeče z horka jsou způsobeny ztrátou?"
Za "C - Soli".
Panejo.
Čtvrtá otázka:
"Austrálie je proslulá děsivými hady."
"Z deseti nejjedovatějších hadů buše, klíčové slovo,
kolik jich žije v Austrálii?"
Samozřejmě všech deset!
Poslední otázka:
"Pokud se nacházíte ve vzdálenosti jedné míle od blesku,
za jak dlouho uslyšíte zvuk hromu?"
Je to mýtus, že za jednu vteřinu.
Je to za pět vteřin.
Než vyhlásím vítěze, zopakujeme si výhru.
Třicet minut on-line s vaší rodinou,
nákupy v hodnotě pětiset dolarů na kreditní kartu
a pro vás ostatní ještě možnost rozloučit se.
Se čtyřmi správnými odpověďmi, odměnu získává...
Tina.
Proboha, já jsem taky něco vyhrála.
Dobrá, Rodgere, můžeš se teď krátce rozloučit.
Nebudete věřit, co jsem tu viděl a prožil.
Mám vás rád.
Říkal jsem, že to bude těžký.
"Až se mi vrátíš domů, vykrmím si tě."
"Máme tě moc rádi, chybíš nám."
"Těšíme se na tebe, ber to s úsměvem a užij si to."
"Tvoje máma."
"Elisabeth, promiň, že jsme neuspěli."
Nebuď smutná.
"Máme tě rádi a jsme na tebe pyšní."
"Modlíme se za tebe." "Všichni tě líbáme."
Vzpomenu si jen na jednu důležitou otázku,
která ke mně takhle jednou velmi brzy ráno přiletěla
jako meteor po obloze.
"Vezmeš si mě, Hrášku?"
-Panebože. -Doufám, že řekneš ano.
Skvělý, skvělý.
Panebože!
"Vezmeš si mě, Hrášku?"
Panebože.
Myslíš, to vážně?
Umíš si představit, jak tam teď sedí?
Tak jí to napiš znovu, třeba neví, jestli teď dobře vidí.
"Jo!"
Jo! Jo! Jo!
"Zaskočil jsi mě, chybíš mi víc, než se dá popsat."
"Promiň za to otálení, měla jsem náročný den."
"Miluju tě a moc se mi po tobě stýská."
Blahopřeju ti, Keithe.
Pojď, Tino.
Trůn je tvůj.
Kdykoliv se dostanu k počítači, nedokážu psát dost rychle.
Píšu: „Vyhráli jsme!“
"Ze všeho, co jsem chtěla vyhrát, je tohle to nejlepší."
"Chtěla jsem s vámi moc mluvit... moc."
Jsem úplně opojená z toho, že jsem mluvila se svou rodinou.
Myslím, že mi to usnadní přečkat dalších osm dní.
Mám vás ráda a stýská se mi po vás.
Už vás nikdy na tak dlouho neopustím.
Říkám si: „Osm dní? To už vydržíš, holka!“
To bylo nejlepší.
V týhle soutěži vyhráli odměnu všichni. Dneska vyhrál každý.
Každý z nás mluvil se svojí rodinou.
Dokonce i v dešti nám to všem na chvilku pomohlo.
Jsme teď všichni šťastní. Chyběl nám ten úsměv na tváři.
To jo.
Když jsem vyhrála odměnu, cítila jsem hlavně čistou radost.
Koukněme? Že by troška sportování?
Už mě bolela pusa od neustálého usmívání.
Celou dobu, co jsem to psala,
celou tu sobu jsem prožívala tu největší radost.
Keith se chce pomodlit.
Bože, děkujeme ti za dnešní den.
Byl neuvěřitelný.
V osobní poznámce ti děkuju za „ano“ mého miláčka Katrin
a pošli tyhle modlitby našim blízkým doma.
Stýská se nám.
Ochraňuj je. Hlavně ochraňuj i nás po těch pár zbývajících dní.
Děkujeme ti za zkušenost, kterou jsme udělali tady v buši.
Amen.
Myslím, že všem tady bylo jasné, že dneska alespoň na jeden den
nikdo nepřemýšlí o strategii a o taktice.
Zítra to nejspíš bude jinak,
ale dneska nám na milionu dolarů nezáleželo.
Dnešní noc bude hodně studená.
Colby, ty jsi náš zhasínač svíčky.
Jasně.
Dobrou noc, všem.
Dobrou.
Nashle ráno.
Zhasínám.
Keithe, už můžu?
Ano, jistě.
Vstáváme s Rodgerem obvykle dost brzo ráno.
Byla hodně deštivá noc.
Když prší, tak skoro jistě přijdeme o oheň.
Rozdělat ráno oheň je většinou hodně obtížné.
Vyrazili jsme si na ranní toaletu.
Já jsem se rozhlédl a říkám: „Co je to támhle za kouř?“
Našli jsme kus doutnajícího stromu, který tam zbyl po lesním požáru
zuřícím před dvěma týdny.
Bůh nás dnešního vlhkého rána podaroval.
Byl to velký dar.
Byl to základ pro náš nový oheň.
To je něco.
Skoro tomu nemůžu ani uvěřit.
Takhle se nejspíš člověk dozvěděl o ohni a ovládl ho.
Vzal oheň a odnesl si ho domů.
Pak si začal opékat párek.
To zní dobře.
Pozoruju tu řeku.
Jak protéká naším starým táborem.
Je to opravdu neuvěřitelné.
Z materiálního hlediska jsme ztratili hodně.
Zachránili jsme rýži.
Teď, když máme jídlo,
děláme si příděly na počet dní, které zbývají.
Kolik nám jí zbylo?
Dva pytlíky hnědý rýže a pytlík bílý.
Keith při každém jídle vaří o hodně víc rýže.
Je potřeba dělat jenom malý porce, ale to on nějak nedokáže pochopit.
Teď už je hra opravdu v plném proudu.
Můj záměr je tu zůstat s Colbym a s Tinou jako poslední trojice.
Je přirozené, že v téhle části hry probíhá taktizování,
protože těch posledních několik jedinců,
to bude vaše porota.
Věnuju se teď mnohem víc vaření.
Teď když už je to kdo z koho, je důležité dělat věci,
které ostatní členové kmene považují za nějakou hodnotu.
Zkusím malý pokus.
Keith řekl, že udělá experiment s hnědou a bílou rýží.
Naše porce byly obrovské a on říkal:
„Dokážu odhadnout, kolik jí ještě máme.“
Myslím si, že si je náramně jistý tím,
že se dostane do finálové trojice nebo dvojice
a ví, že porce budou potom daleko větší.
Je to uvařený?
Uvařil jsem jí jen trochu.
Je to dobrý, smíchal jsem jí s bílou.
Hnědá rýže se uvaří a zvětší se. Nabude to na objemu.
Keithe, před pěti dny si říkal opak.
Říkal jsi, že hnědá nabývá míň.
Ne, řekl jsem, že potřebuje víc vody.
Ne, řekl jsi, že nabývá míň.
-Ne, řekl jsi to třikrát po sobě. -Ne, jen potřebuješ víc vody.
Příděl je půl hrnku, na tom jsme se domluvili.
Už čtyři poslední jídla jsi to nedodržel.
Nebudeme dávat takový přiděly, aby nám zase došla rýže, Keithe.
Jíme dost.
Ještě to zkontroluju, ale jsme na tom dobře.
Zkontrolujeme to hned po jídle.
Jo, zkontroloval jsem to už před jídlem.
Ten dnešní problém s rýží, to bylo poprvé, kdy Colby vyletěl
a oprávněně mě to znepokojilo.
Zvlášť, když se k němu hned přidala Elisabeth.
Říkal jsem si: „Tady se něco děje.“ Jsem teď v dost zranitelné pozici.
Měli jsme čtrnáctidenní zásobu na dvanáct dní.
Jo, ale to je úplně při stejných porcích hnědý a bílý rýže.
-Tak to vypadá dobře. -Nevypadá to dobře.
Ty přesvědčuješ sám sebe.
Už dvakrát během pěti minut jsi řekl,
že hnědá rýže nenabývá na stejný množství.
-Řekl jsem, že potřebuje víc vody. -Ne, neřekl.
Je to hlupák, je padlý na hlavu a mě už unavuje řešit to s ním.
Nic z toho, co Keith dělá, neberu za bernou minci.
U všeho co říká a dělá by se našel postranní motiv,
ať už vaří rýži nebo žádá svoji dívku o ruku přes internet.
Nelíbí se mi způsob, jakým Keith hraje.
Příliš se snaží, nezvládá to takové, jaké to je.
Moje hra s Keithem skončila. Hotovo.
Koláčky se daří báječně.
To, co mě tady ubijí nejvíc, je čas.
Dlouhé dny, to jediné mě tady deprimuje.
Kdyby nebylo těch dlouhých dnů, nevadil by mi ani Keith.
Nebyl bych tak výbušný, kdyby nebylo té nudy.
Je běžné hodinu sedět a koukat do ohně.
Jen tak, pozorovat plameny.
Oheň se stane něčím, čemu se tady říká místní televize
a tak to přesně je.
Díváte se, jak dlouho hoří nějaký uhlík
nebo jak dlouho trvá, než přehoří poleno
a zbortí se, ale to je jen jedna z možností.
Můžete si malovat, můžete si zahrát vrchcáby
nebo se můžete s někým bavit o věcech, o kterých jste se s ním už bavili.
Jsou červený a doprostřed lepenky pak uvážu bílou stuhu.
V kuchyni a v jídelně pak máme srdíčka.
Procházíme mezi nimi, kamkoliv se hneme.
Zima, hlad, vlhko. Nic z toho se nedá srovnat s nudou.
Pokud jde o mne, nepatří to ani do stejné kategorie.
Nedokázal bych jít nahoru a jen tak tři,
čtyři hodiny se tam válet v chýši.
To mě dohání k šílenství.
Musím vstát a někam jít, nemůžu jen tak polehávat.
Rodger byl vždycky aktivnější, než ostatní,
ať už šlo o chytání ryb nebo vaření vody.
Pořád něco dělá. Na to, že je tady nejstarší,
má víc energie než kdokoliv z nás. Myslím, že je prostě takový.
Vzadu u záchodu jsem našel kůru.
Teď nehrajeme na sebe, hrajeme na ty, kteří si tady zaslouží být.
Rodger, Elisabeth a Tina si zaslouží být ve finálové trojici.
Pokud jde o Keitha, neudělal nic vynikajícího
nebo mimořádného proč by měl zůstat ve hře,
ale velkou roli hraje imunita.
To znamená, že postoupit dál může každý
a v této chvíli může vyhrát kdokoliv.
Támhle nahoru a pak po pěšině.
Koukněme se.
Pět lamp, zámek.
Odneseme to nejdřív do tábora?
Jo, tak jdeme.
Je to starý zámek a ve vzkazu stojí tohle:
"Mnohé první osadníky přivezli jako trestance,
utekli do buše, bez vody, jídla a byli bez šance."
"Vám při útěku z vězení lampy cestu značí, kdo pozorně naslouchá,
do finálové čtyřky kvačí."
-To může být zajímavý. -Užijeme si to.
Vítejte.
Ahoj, Jeffe.
Nejdřív ze všeho si vezmu náhrdelník. Jste spoutaní.
Dnes je imunita opět k dispozici.
Teď proč jste spoutaní.
Důvodem je, že první osadníci v této buši byli trestanci.
Za chvilku vám o těchto trestancích řeknu příběh a až skončím,
využijete tyto informace ke svému vysvobození.
Budete postupovat opuštěnou dobytkářskou stanicí,
kde je osm otázek, vztahujících se k příběhu.
Za každou správnou odpověď dostanete klíč,
který odemyká jeden z vašich pěti zámků,
avšak odpovíte-li špatně, nemůžete si odemknout zámek
a musíte se přesunout k další z osmi stanic.
Tímto způsobem pak pokračujete,
dokud neodemknete všech pět pout.
Ten, kdo se první vrátí zcela volný
a přinese otevřená pouta a zámky, vyhrává imunitu.
Takže ten příběh:
Prvními osadníky byli trestanci, které sem přiváželi z Velké Británie.
Tu a tam se někteří z nich pokusili o útěk,
ale jediné místo, kam se zanedlouho dostali, byl hrob.
Tihle uprchlíci či odpadlíci, jak se jim říkalo, postrádali jednu věc.
Neovládali základní pravidla pro přežití.
Slunce bylo jejich nepřítel.
Teploty tu mohou dosáhnout více než čtyřiceti stupňů.
Bez jídla dokážete přežít třicet dnů.
Dehydratace vás zabije za tři dny.
Trestanci zkoušeli s horkem bojovat tak, že se vysvlékli,
čímž jen urychlili dehydratační proces.
I přes zdejší velké sucho se tu najdou zdroje vody,
když víte, kde je hledat. Stejně tak jídlo.
Vy už jste potravu z buše ochutnali.
Mangrovoví červi,
dokonce i ostnaté lupenitky jsou větším zdrojem proteinů,
než větší ještěrky.
Máte-li už dost hmyzu, netopýři vás zavedou k ovoci,
které je bezbarvé, ale jedlé.
Ptáci vás zavedou k ovoci, které je hezké, ale nejedlé.
Zeměpisné znalosti trestanců byly špatné.
Domnívali se, že Čina a Indie jsou za rohem.
Vzdálenost Číny od Austrálie odhadovali na dvěstě kilometrů.
Kdyby měli základní dovednosti, mohli by cestu lehce najít.
Například souhvězdí "Sedmi sester", viditelné v letních měsících,
vám ukazuje, kde leží jih.
Životní podmínky tady byli velmi tvrdé, ale nikoliv nepřekonatelné.
Austrálci tu žili už třicetosm tisíc let před naším letopočtem,
což dokazuje, že lidé se tady naučili přežít.
Teď uvidíme, co jste se naučili vy.
Hrajeme.
Jste připraveni?
Jde o imunitu! Start!
Zničím si nohy.
"Která země byla podle trestaneckých znalostí
pouhých dvěstě kilometrů daleko od Austrálie?"
"Jak dlouho už žijí Austrálci v Austrálii?"
Čtyřicet tisíc let.
"Kdy není souhvězdí Sedmi sester viditelné?"
V létě.
Fajn.
"Aby se člověk vyhnul dehydrataci ze slunce,
je lepší se vysvléknout."
Dobře, no tak jo, honem.
"Jaké je slangové slovo pro trestance?" Stopař.
Au ne, to je špatně.
"Při hledání ovoce je nejlepší sledovat?"
"Při stejné hmotnosti je lepší zdroj proteinů hmyz nebo ještěrka?"
Hmyz nebo ještěrka?
Tak zkusím ještěrku.
"Kolikrát rychleji k vám přichází smrt žízní, než smrt hladem?"
Honem.
Honem, honem, honem, honem.
"Kolikrát rychleji k vám přichází smrt žízní, než smrt hladem?"
Pětkrát.
Tak to je špatně.
"Která země je vzdálená..."
"Aby se člověk vyhnul dehydrataci..."
Dvacet tisíc let.
"Aby se člověk vyhnul dehydrataci..."
Jo, jo, jo, jo, jo.
Pětkrát. Ne, desetkrát.
"Při pátrání po ovoci..."
Netopýři.
To je špatně.
No tak, potřebuju odemknout.
Máš všechny?
Nevím. Raz, dva, tři.
Keithe, to jsou jen čtyři.
-Musíš je mít všechny. -Sakra, kde je ten zámek?
Máš je?
Ukaž.
-Je to správně? -Ano, imunita.
Skvělý!
Máš imunitu, Colby.
Sakra!
Porazil jsi mě!
Co jsi zapomněl?
Ztratil jsem zámek. Někde v trávě.
Jseš dobrej.
Imunita je znovu tvoje. Po kolikáté už za sebou?
Po třetí.
-Po třetí? To jsi pašák. -Mockrát děkuji.
Zítra budeš v bezpečí. Vy jste zranitelní.
Už je vás málo.
To je hra. Vraťte se do tábora.
Uvidíme se zítra.
Nevím, co se stane na kmenové radě.
Mám dojem, že to nejspíš asi budu já nebo Elisabeth.
Sice úplně ne nutně v tomhle pořadí, ale někoho z nás vyloučí.
No a Tina se ptala, kdo podle mě ty peníze potřebuje víc.
Jestli já nebo Elisabeth, tak jsem řekl, že asi Elisabeth.
Hlavně kvůli její rodině, nemoci její matky.
Rozhodl jsem se, že bych radši šel první. Před Elisabeth.
Dvanáct let jsem byl v představenstvu jedné banky, takže...
Jsem moc ráda, že to vím.
Jo. Elisabeth je příjemná dívka.
Myslím na ni tak, jako na členy své rodiny.
Já také.
Moc milá holka. Když má někdo takový účty za léčení...
Nechtěl bych, aby se o tom Elisabeth dozvěděla.
My dva jsme se tady opravdu dost sblížili
a já na ni trochu dávám pozor.
Proto to vlastně dělám.
To je ten důvod.
Posaď se sem.
Sedíme tady a klábosíme a já jsem tak nezdvořilý.
To jsi, Rodgere. Řekla bych, že jsi nezdvořilý.
Rodger chtěl, aby se vědělo,
že pokud by se mělo vybírat mezi ním a Elisabeth,
on má zájem jít první a nikdy nevíte, co se stane.
Naprosto nečekaně by mohli večer vyloučit i mě.
Dnešní rada je nejistá daleko víc, než jindy.
Colby dal údajně hlas Rodgerovi a nevím,
jestli ho Keith dostatečně vytočil, aby ho teď dal jemu.
Mají všichni svůj baťoh?
Největší boj svádím při posledních radách s tím,
jestli chci sedět vedle někoho,
s kým mám ten milion dolarů skoro zaručený
nebo vedle někoho, komu v případě, že nevyhraju já,
budu tu výhru přát. Na to ještě nemám odpověď.
Včera jsem ji měl, ale ráno se to změnilo a večer se to zase změní.
Přivedeme porotu.
Ještě jednou připomínám, že ji nesmíte oslovovat.
Jelikož zbývá už je šest dní,
vzrůstá důležitost informací, které na kmenové radě porota shromáždí.
Keithe, jak silně ovlivňuje tvoje hlasování každodenní život?
Ráno se probudíš s jednou představou, komu dáš večer hlas
a než se sem dostaneš, je to úplně jinak. Je to možné?
Víš, člověk na sebe zkouší různé psychické finty,
vidí se jako ten nejhorší hráč,
protože neustále kontroluje svůj myšlenkový proces.
Je si jistý tady, pak si není jistý jinde
a v téhle hře, jak říkám, čekejte nečekané.
Protože takhle to teď prostě je.
Nezmocňuje se vás paranoia? Když vidíte dva lidi, jak se radí
a myslíte si: „Vím, že mě dnes večer vyloučí!“
Začíná se to stávat?
Samozřejmě.
Když zůstanete v málo lidech, řeknete si:
"Je to blíž, než jsem si myslel." "To přece dokážu!"
"Zbývá už přece jenom šest dní."
Pak slyšíte šepot a řeknete si:
"Ach bože, tak dneska večer jdu."
Je to tak.
Začnete být nervózní, paranoidní
a pokazí vám to celý den, protože nikdy nevíte, co se stane.
Strávili jste společně třicetšest dní.
Vznikly osobní vztahy, některé dokonce vidím i odtud zvenčí.
Elisabeth, řekni nám něco o vztahu s Rodgerem.
Zdáte se mi velmi spříznění.
Já Rodgera nazývám svým "tátou z buše".
On je takový a hned, jak jsem ho uviděla,
bylo jasné, že je to něco výjimečného.
My jsme se spřátelili, cítím se být s Rodgerem v bezpečí.
Je to můj člověk.
Mám ho ráda.
Rodgere, jaký je to pocit, když o tobě někdo takhle hezky mluví?
Hodně mi to lichotí, ale můžu to Elisabeth zase snadno oplatit.
Je to hezká mladá dívka a má charakter, má zásady
a mám ji prostě velice rád.
Keithe, když vidíš Colbyho s náhrdelníkem imunity,
uvědomíš si, že kdybys neztratil jeden zámek,
měl bys ho ty? Co se ti honí hlavou?
Je to jedno?
Samozřejmě bych ho měl rád na krku,
ale tak už to prostě na světě chodí.
Podle všech pravidel to bylo fér.
Ztratil jsem zámek a byla to moje chyba.
Tak to chodí. Patří to ke hře.
Co se dá dělat?
Nemůžu teď brečet.
Tak dobrá, za mnou je jedenáct pochodní, pět zbývá.
Dnes večer jedna z nich zhasne. Hlasujeme. Elisabeth, začni.
Tohle je skvělá parta, ale Keithe, myslím,
že až příliš domýšlivě dáváš najevo jistotu,
že tady budeš až do samého konce.
Těším se na vaši domácí stravu v Kentucky a jestli odejdu já,
uvidíme se tam venku.
Půjdu pro hlasy.
Po sečtení hlasů je rozhodnutí konečné.
Vyloučená osoba musí ihned opustit místo kmenové rady.
První hlas...
Keith.
Rodger.
Keith.
Rodger.
Dva pro Rodgera, dva pro Keitha.
Zbývá jeden.
Rodger.
Přines mi svou pochodeň.
Ahoj. Ahoj dítě, drž se.
Rodgere, kmen promluvil.
Je čas jít.
Vraťte se zpátky do tábora.
Příběh našich trosečníků i nadále pokračuje.
Sledujte ho spolu s námi.
V příštím dílu uvidíte:
V kmeni Barramundi zbývají už jen čtyři
a buš si na nich už vybírá svoji daň.
Strašně mi padají vlasy.
Zbývající soutěžící navštíví překvapivý host.
Vítejte!
V třiapadesáti jsem byl nejstarší člověk, který vystoupil z letadla.
Byl jsem tady třicetšest dní a zbývalo jich už jen šest.
Kdybych musel, vydržel bych tady další dny i bez jídla.
Přeju jim všem hodně štěstí.
Všechno nejlepší Elisabeth.
Doufám, že dojde až do konce. Děkuju.