V minulém díle jste viděli:
Morálka kmene se pozvedla,
když soutěž o odměnu přinesla zprávy z domova.
Vezmeš si mě, Hrášku?
Panebože!
Jo! Jo! Jo!
Vytrvalé deště a nedostatek jídla vyvolaly
napětí mezi Colbym a Keithem.
Nebudeme dávat takový příděly, aby nám zase došla rýže, Keithe!
Jsme na tom dobře.
Něco se tady děje a já jsem teď ve zranitelné pozici.
Colby získal imunitu potřetí za sebou...
Jo! Mám ji!
I když Keith proklamoval svou zvýšenou zranitelnost,
byl přesto na kmenové radě vyloučen Rodger.
Zbývají čtyři, kdo z nich půjde příště?
Titulky: milan@2012 Přepis z dabingu: SiGi
Jsem poslední z kmene Kucha.
Včera mi bylo smutno.
Bez Rodgera je to tu jiné.
Byl to poklad z Kentucky, který se mi podařilo najít v buši.
Dobrá rýže.
Hrozně mě dojímalo, když jsem ho viděla odcházet,
ale on by nechtěl, abych byla ubrečená,
smutná a rezignovaná, to v žádném případě.
Já to chci... chci to, chci to vyhrát!
Nenapadlo mě, že tahle hra bude někdy tak emocionální.
Ten citový tobogán začal hned po tom, jak se Rodger stal naší oporou.
To bylo brzy, asi tak čtvrtý den.
Dneska jsme si hodně povídali s Tinou
o našich rodinách a o všem možném.
Teď, když je Rodger pryč, stýská se mi o moc víc.
Nejvíc se mi stýská po manželovi a po dětech.
Mně se stýská po rodině a po něm.
A po všech těch věcech, které má člověk rád.
Někdy si říkám: „Nebudu tady přece do smrti.“
Nejvíc asi chybím matce, protože jsme si tak blízcí.
Mně se po ní stýská nejvíc a vím, že ona mi to tu pomáhá vydržet.
Povídám si s ní každý den, když jsem někde o samotě.
Samozřejmě, že ona mi neodpovídá, ale vím, že mě slyší.
Když jsme s touhle hrou začínali,
věděli jsme, že si určitě nebudeme moct dopřát některé radosti.
Jednou z nich bylo myslet na rodinu,
ale s blížícím koncem se zdá,
že o nich můžeme dokonce i žertovat, smát se jim
a udržovat si tak pořád ještě zdravý rozum.
Skočím do obchodu, chcete něco?
Jo, popcorn!
Chcete něco vybrat z bankomatu?
Jo. Buď tak hodný.
Natankuj mi auto!
Jo, snažíme se, abychom si připadali aspoň trochu normálně.
Colby teď skočí do obchodu a přinese nám žvýkačky.
Chodíme kontrolovat poštu,
to je nejnormálnější věc, kterou děláme.
Koukněte se, lenoši, máme poštu!
"Druhé šance bývají v životě vzácné."
"Zbavit se výčitek z minula je pracné."
"Snad už každý v divočině přežít dovede,
jeden z vás si pak sám čestné kolo objede!"
Asi budeme v soutěži jezdit!
Nejspíš to bude zase odměna.
Já nevím, ale zní to dobře.
Opravdu dobře.
Tak pojďte!
No, není časté, abyste dostali příležitost napravit chyby.
Dnes ji máte.
Tahle soutěž kombinuje prvky předchozích závodů,
takže, jestli jste se poučili, bude to hračka.
Jestli ne, historie se zopakuje.
Budete mít zavázané oči a pouta.
Vezmete si karabinu, připnete se k provazu
a zdoláte řadu překážek na trati.
Až se dostanete na konec trati, rozezníte zvon.
Potom si můžete sundat pásku z očí.
Následuje další část závodu, hlavolam.
Když složíte hlavolam, dostanete klíč.
Tím odemknete pouta. Postoupíte k třetí části.
Abyste naplnili vědro,
musíte přejít opatrně po velice úzké kladině až k ohnivé váze.
Vylijete vodu do svého vědra.
Budete v tom pokračovat,
dokud nezačne voda vytékat otvorem ve vědru.
Potom přejdete k vědru s ohněm,
které je u země přivázané provazem.
Rozděláte oheň. Až oheň přepálí provaz, vědro se zvedne.
Kdo první rozdělá oheň, který přepálí šňůru, vyhrává.
No, páni!
Takže, tohle je naše poslední soutěž o odměnu.
Je ale skvostná.
Skládá se totiž ze stanu, lehátka, čtyř kol a klíčků.
Hrajete o Pontiac Aztec!
Tohle auto je možné lehce proměnit ve stan.
Vzadu se otevře a máte z něj stan s pohodlným lehátkem uvnitř.
Super!
Bude na vás čekat doma, ale já chci, abyste si ho vyzkoušeli.
Zítra si můžete upravit svůj nový Aztec na stan
a pohodlně se tady v buši vyspat.
K dispozici budete mít i teplou sprchu, mýdlo, šampon.
A teplé jídlo.
Jdeme na to!
Panebože, auto?
Takže hrajeme o auto?
Tohle je naše závěrečná soutěž o odměnu.
Jste poslední čtyři soutěžící.
Jste připraveni? Start!
Karabina je neustále připnutá.
Sundej si pásku!
Vedete si dobře, vydržte!
Sundej si pásku, Tino!
Dobře, Elisabeth!
Cílová rovinka!
Nic nezvedejte!
To je ono!
Musí to souhlasit s předlohou, která je vespod.
To je ono.
Jenom přemýšlej, musí to odpovídat předloze!
To je ono.
Můžu to sundat?
Ano.
Dobře, Elisabeth!
Všichni jsou ještě plni síly.
Dobře, Colby!
Jsi blízko.
To už snad stačí.
Dobře, oheň!
Stačí, Elisabeth!
To je dobré.
Musíte rozdělat oheň!
Tak co, stačí?
Dobře.
Běž, Tino, běž!
Jeffe, Jeffe, Jeffe!
Jooo! Mám to!
Máš auto!
Auto jsem si zrovna přál.
To není možný. Nikdy jsem neměl nový auto.
Moc ho chci.
Skvěle, Colby!
Zítra táboříš ve svém novém autě.
Slušná série výher.
Budu v ní pokračovat dokud to půjde.
Tohle je to nejnáročnější co jsem kdy dělala.
Nemyslím závody a soutěže o odměny, ty jsou těžké samy o sobě.
Byly by těžké úplně všude, ale žít tady,
den za dnem, to je ta skutečná zkouška.
Padají mi vlasy, šíleně mi padají vlasy.
Vypadávají mi celé chumáče vlasů.
Nevím, jestli teď jeden vytáhnu, ale vypadávají mi.
Vlastně v jednom kuse. Pořád.
Je to podvýživou, vidíte?
Stromová pošta!
Koukni se, váha.
Co to tam je?
Toaletní zrcátko pro tebe.
-Tam se radši ani nebudu dívat. -Jo, radši to nedělej!
"Sice funguje, ale stoupej na ni pomalu."
"Tvrdá dieta ti ukrojila kilo po kilu."
"Bez následků není možný život v buši,
do zrcadla pohlédni, jak ti to tam sluší."
Tohle asi nebude soutěž.
-Ne, asi to bude jenom pro pobavení. -Jo, přesně.
Vezmeme tu váhu a zjistíme, kolik vážíme.
Hele, holky, to se vám bude líbit!
-Co je to, váha? -Jo.
A ne, zrcátko ne!
Váha a zrcátko.
Ne, to nemůžu...
-No tak, Tino, stoupni si na ni! -Jo.
Je to v kilech.
Nastav nulu!
Kilo je 2,2 libry.
Čtyřicet pět. Krát dvě.
Na začátku jsem vážila sto patnáct.
A teď máš devadesát devět, Tino.
Devadesát devět?
-Tak to jsem už pár liber shodila. -Páni!
Já mám čtyřicet šest?
Kolik jsi vážila předtím?
Tak asi okolo sto třinácti.
Sto jedna liber.
Tak jo, Keith.
Šedesát pět.
Panebože.
-Kolik jsi měl předtím? -Sto sedmdesát.
-Panebože. -A kolik jsi měl teď?
-Sto čtyřicet tři. -Páni.
-Kolik jsi vážil předtím? -Sto devadesát.
-Kolik jsi shodil? -Pětadvacet liber, asi.
-Kolik jsi zhubl ty? -Dvacet sedm liber.
Čtyřicetidenní dieta, děkuju, Australská buši.
Všichni jsme byli šokovaní.
Colby tady shodil nějakých sedmadvacet liber
a Keith dokonce skoro třicet.
Tina má devadesát devět, nemá ani trojciferné číslo.
A já k tomu nemám moc daleko.
Myslím, že můj žaludek tráví sám sebe.
Dohromady...
Dohromady se spadli čtyři lidé o osmdesát osm liber.
To je jako devítileté dítě.
Jde z toho strach. Nemůžu tomu uvěřit.
S člověkem to mává.
-Teď už víš, proč ti padají vlasy. -Jo, teď už vím, proč mi padají.
-Tak zatím, Colby. -Jo.
Ahoj, užij si to!
Keith chodí na malé nedělní vycházky.
V poslední době jsme spolu toho moc nenamluvili.
Myslím, že si Keith promýšlí jakou má zvolit taktiku
pro příštích pár dní.
A taky asi hodně myslí na zítřejší soutěž.
Připadá mi, že Keith cítí potřebu zítra vyhrát.
Jestli tam dojdu, chci na vrchol tohohle hřebene.
Máte tam báječný rozhled po celé zdejší okolní krajině.
Nádherná vyhlídka, ale je to moc daleko.
Jsem napnutý.
To bys měl, to je neuvěřitelné.
-Čekal jsi na to přece celý den. -A čekám pořád!
Dneska jsi rozrušený, včera šokovaný, dneska rozrušený...
-Dneska napnutý... -Jo.
Odpočítávám minuty a moc se těším,
že dneska večer uvidím svoje nové fáro a dostanu jídlo.
Colby, tady máš květiny!
Panebože!
No tohle!
-Mockrát vám děkuju. -Za málo.
Holky mě překvapily malým dárkem ke kolaudaci auta,
tak jako se dává ke kolaudaci domu.
Hodně lidí v téhle hře je dost falešných.
Nejsou upřímní, ale těmhle dvěma holkám to opravdu věřím.
Udělaly jste mi velkou radost.
Je tady Jeff, koukněte!
Tak co, Jeffe?
Ahoj, jak se vede?
-Tak už jsi připravený? -Jasně.
-Moc se těším. -Tvůj vůz čeká,
stejně jako horká sprcha a jídlo.
A je ho dost, budu jíst s tebou, jestli ti to nevadí.
Jo. Skvělý.
Kde je Keith?
Nevíme, šel na procházku.
Máme tě rádi!
Kéž byste mohly se mnou...
Budeš nám tady chybět.
Colby, užij si auta.
-Mockrát děkuju. -Hezky se vyspi!
Jdeme! Keithovi vyřiďte pozdrav!
Dobře.
Měj se, Jeffe!
Tak, ráno zase nashle.
Uvidíme se ráno.
Ahoj, Colby!
Je trochu smutné vědět, že to byla poslední odměna
a já jsem žádnou nevyhrála.
Víte, jste tomu tak hrozně blízko, skoro se dotýkáte auta
a dáváte si teplé jídlo a pak...
Chci tuhle hru vyhrát. Basta!
Je to prosté.
Budu teď myslet na Rodgera.
Stýská se mi.
A kéž by už přišel Keith, mám ho...
Všichni teď víc někam chodí a někde o samotě rozjímají.
Já taky.
Já asi trávím nejvíc času přemýšlením o své rodině a dětech, rodičích
a samozřejmě o snoubence.
Vím, že už je vidět světlo na konci tunelu.
Už se to vážně blíží.
Hru už moc neovlivníte.
Karty jsou rozdané a váš osud je daný, takže
nejrozumnější je nechat se unášet,
být v klidu a užívat si těch pár posledních dnů.
-Mimochodem, pořád tomu nevěřím. -Jo.
-Já vím, je to trochu zvláštní. -Jako odměnu mám najednou auto.
Paráda, žlutý! No tohle...
Vypadá dobře!
Jakpak je asi živý?
Bože, a ten interiér!
To je ale třída.
Je úžasný.
Je mnohem úžasnější, než jsem myslel.
A je v něm i skvělý přehrávač.
Má tu nejpříjemnější výbavu jakou auto může mít.
Vzadu je hi-fi přehrávač, nemluvě o velkém stanu.
To je neuvěřitelné!
Jo.
-Hele, asi máš hlad. -Jo, umírám hlady.
Pojď, najíme se!
Co to tady je?
Malý předkrm.
Dáš si cracker?
Budeš to ještě jíst? Nechceš pořádné jídlo?
Jasně, sem s ním! Uvidíme.
Přineste jídlo, prosím!
Tak, už se to nese.
Díky.
Ach, můj bože!
Něco, o čem ani nevíte jak vám to chybí,
dokud nejste tady, je dotek a důvěrná známost blízkých osob.
Můžu někoho chytit a obejmout,
tím je pro mě přítomnost mojí matky hodně důležitá,
protože ona mi sem najednou přináší kousek mého normálního života.
Něco pro tebe mám.
Daly mi to holky jako dáreček ke kolaudaci auta.
Natrhaly mi někde v buši květiny.
Dám je sem.
-Ó, to je hezké. -Jmenujou se Tina a Elisabeth
a jsou to báječný ženský.
-Nevěřím tomu, že jsi tady. -Já taky ne.
Je to divný, vůbec nechápu, že jsme spolu.
Je to opravdu velmi zvláštní.
Víš, co jsem měl dneska k jídlu?
Čtyři lžíce rýže.
-To je všechno. -A nic víc?
Jen tohle, mami. Dvakrát denně.
Když vidím Colbyho, po takové době,
moc mě znepokojuje pohled v jeho očích.
Myslím, že to asi bude jen z hladu a z citové izolace.
Za osmatřicet dní třikrát na záchodě.
-Colby... -Třikrát za měsíc.
Trhá mi to srdce, když ho vidím.
Dalo se předpokládat, že tady zhubne, ale, jako jeho matka,
jsem nebyla připravena na to, kolik skutečně zhubl.
Je tak deprimující hubnout a pořád ztrácet sílu.
Nedokážeš si představit jak jsme pořád slabí.
Jsme hrozně otupělí a dny se tak děsně vlečou.
Ách, tohle je něco!
Tady jsi.
Už spíš?
Je mi hrozně.
Jako bych tu byl půl roku.
Bylo to hodně náročné. I emocionálně.
Je těžké si představit, že my čtyři, co zbýváme,
jsme to všechno vydrželi.
Ale každý večer děkujeme v modlitbě za to, že jsme tady.
Je to tak snadné odsud vypadnout
a musíš se pořád soustředit na hru,
protože konec už je blízko.
Je důležité hrát naplno a to já dělám od prvního dne.
Hraji s plným nasazením.
To je ta nejlepší sprcha, jakou jsem kdy zažil.
Tohle ráno bylo úžasné.
Myslím, že sprcha je u konce.
Ze všeho, co se mělo odehrát
za posledních čtyřiadvacet hodin, jsem se na sprchu těšil nejmíň,
ale teď, když ji mám za sebou myslím, že jsem si ji užil nejvíc,
hned vedle návštěvy mámy.
Netušil jsem, že horká sprcha bude tak příjemná.
Hrozně ráda čekám na Colbyho historky.
Bude tak nadšený...
Jo.
Keithe, podívej! Utíká nám voda. Upadlo to.
Drž to!
Přišli jsme o vodu.
Jakpak se má moje rodina?
Hele, koho vedu!
Vítejte na Barramundi!
Ahoj!
Stýskalo se mi po mamince.
Viděli jsme jít Colbyho a s ním ještě nějakou osobu v růžovém svetru
a to byla Colbyho matka.
Jsem váš osobní kuchař.
Ano, slyšela jsem.
Pan kuchař.
Všechny nás objala a řekla: „Tak tohle je pozdrav z domova.“
Já vím, v jaké byl dobré kondici.
Vím, jak vás to tu asi všechny změnilo.
Jste už moc dlouho pryč z domova.
Colbyho matka byla jako upomínka na naše blízké doma.
Můžu vás obejmout?
Myslím, že jsme si přáli cítit lásku a cítit účast,
kterou jsme tak dlouho postrádali.
Když mě objala, cítila jsem v tom celou svoji rodinu.
Vaše návštěva je pro nás ctí.
-Pojď se podívat kde žijem! -Pro mě je čest, že jsem tady.
Pod touhle stříškou spíme.
Sladký domov.
Přesně tak. Sladký domov.
Takhle nějak sis to představovala?
Ne, je to trošku primitivnější, než jsem čekala.
No, ještě čtyři dny.
Nechcete se posadit?
Máme tu sezení pro všechny.
Jo, posaď se, mami.
Babička se posadí sem.
Sednout si na zem, už bych si asi nestoupla.
Keithe, Yankeeové vyhráli světovou sérii!
Pane jo.
Jste dobře informovaná!
Čtu hodně noviny.
Můžete nám říct co je nového s prezidentem?
No, takže... je spousta novinek. Čím bych tak začala...
Když se dozvíte, co se děje doma,
přesvědčí vás to, že se svět bez vás nezastavil.
Pořád se točí.
Spolu s našimi domovy.
Se všemi událostmi.
Život jde dál.
Uprostřed povídání se máma zvedla a odešla na chvilku
a vrátila se jako Santa Claus s velkým pytlem přes rameno.
Položila ho na deku a řekla:
„Nemůžu odejít, aniž bych vám něco nedala.“
Jsou v něm věci, které vám asi udělají radost.
Panebože!
Ne, co to je?
Panebože!
Máma přinesla balíčky pro Tinu, Elisabeth a Keitha, od jejich rodin.
Ó, maminko!
Mockrát vám děkujeme.
Ježíš, to jsou fotky!
Páni, ta je nádherná!
Panebože!
Podívej se na ty nohy mojí dcery!
Měl jsem slabou chvilku.
Prohlíželi jsme si fotky dětí a četli dopisy.
Bylo těžké se tomu ubránit.
Zbývá už jen pár dnů, ale je to těžké.
Tenhle mladý muž se vám báječně povedl.
Kdyby si moje dcera vzala muže, jako je on, byla bych šťastná.
Není to jen moje zásluha, opravdu.
Je to skoro, jako když vás navštíví žena ve vězení.
Někdo vás přijel navštívit, ale mezi vámi a jím je pořád kus plexiskla.
Ten pocit byl podobný, věděl jsem, že tam je,
ale taky jsem věděl, že ji brzy odvedou.
Máma. Bože!
Při... přijedu a uvařím vám skvělou večeři, slibuju.
Dobře.
My se o Colbyho postaráme.
Musíš nás opustit stylově, co?
No jo!
Vyřiď všem, že se už nemůžu dočkat.
Varuj je jak jsem teď hubený a zarostlý!
Mám tě rád!
Opatruj se!
Dobrý?
Ale jo. Bylo to fajn.
Moc milá ženská!
Skvělá ženská!
Opravdu, Colby!
Těší mě to, co se tady za minulý den a půl stalo,
ale je čas přeřadit rychlost. Je čas začít hrát!
Musíme zase soutěžit
a pak jdeme znovu na kmenovou radu,
kde se zbavíme jednoho z těch tří támhle, nebo mě.
Není to divné?
Něco jsem dostal!
Šátek s texaskou vlajkou, no to je super!
Tak se zase můžu pyšnit "osamělou hvězdou".
Vezmeš si ho?
Jasně, bude to bezva.
Teď se toho nedá moc dělat.
Důležitá je soutěž. Když dnes vyhrajete imunitu,
pak je vaše pozice pevná.
Když ji nevyhrajete, radši si večer před radou sbalte batoh.
Učesal sis vousy.
Taky to udělám.
Jedinou věrnost zachovávám Tině.
Žádnou jinou nemám, takže dám hlas buď Keithovi, nebo Elisabeth.
V téhle chvíli potřebují oba k záchraně imunitu.
Dobrá.
Jste tady už třicet devět dní.
Vaše kdysi pevná těla pomalu ochabují.
Otázka zní, jak bystrou jste si stále uchovali hlavu?
Přesně tohle dneska zjistíme.
Dnešní soutěž o imunitu vyžaduje jen jediné, paměť.
Máme tu třicet šest stříšek a pod každou z nich předmět.
Celkem osmnáct dvojic.
Vaším cílem je odkrýt co nejvíc těchto párů.
Jeden po druhém odkryjete kterékoli dva předměty.
Budou-li stejné, vezmete si je s sebou k lavičce.
Nebudou-li stejné, znovu je zakryjete a pokračuje další.
Kdo bude mít nejvíc dvojic, má imunitu.
Dobrá. Tohle budu potřebovat.
Padne ti skoro jako ulitý.
Dneska ho vracím nerad.
O vašem pořadí rozhodl předchozí los.
Hrajeme!
Keithe, jdeš první. Začni!
Další!
Stehenní kost.
Dobře, Tina!
Dřevěný klokan.
Tykev.
Elisabeth!
Vejce emu.
Dřevěný klokan. Colby!
Dřevěný klokan a druhý.
Jeden bod pro Colbyho.
Keithe, běž!
Had, to je had.
Dřevěná želva.
To je talisman.
Čelist.
To je mořský ježek.
Výborně, Tino!
Bravo, dvojice!
Skvělý.
Flétna.
Další bod pro Colbyho.
Výborně, Keithe!
Vyhrát může každý.
Elisabeth!
Tohle jsou klokaní bobky.
Klokaní bobky.
Proč mi je nenaservíruješ, Elisabeth?
Jsou jako připálené fazole.
Máš zase hlad?
Nádobka.
A, hezky.
Úplně náhodně.
Vezmu si to.
Moc dobře, Keithe!
Colby, už tě dohánějí.
Stojíme si takhle.
Ještě bod pro Colbyho a má jisté vítězství, získá imunitu
a nemůže být večer vyloučen.
Colby, běž!
Čelist.
Vzpomene si, nebo si nevzpomene?
Poprvé jsi ji odkryl ty.
Já vím, jen si nemůžu vzpomenout, kde to bylo.
Čelist.
A je to.
Imunitu má znova Colby.
Blahopřeju.
Už je u tebe nějaký čas doma.
Mám jen štěstí.
Do kmenové rady zbývá několik hodin.
Nevím, jak budete hlasovat.
Nevím, jak to vyřešíte, ale teď se vraťte do tábora!
Koukněte, jsou tam dva!
Kde?
Tam vzadu, hele!
No jo.
Colbyho matka odjela a nám skončila ta malá přestávka.
Vsuvka, chcete-li.
Pokračuje hra.
Do poslední trojice se může dostat každý, úplně každý.
Ať se stane večer cokoli, jeden z vás vypadne.
Já vím.
Páni, to je krutá realita.
Z kmenové rady už zase vane duch zániku a beznaděje.
Nechce se mi.
Já vím. Zdá se, že v den, kdy se koná kmenová rada,
si lidi víc šeptají, baví se spolu
a taky se dostavuje určitá rozpolcenost.
Při dnešním hlasování už nemáte tolik lidí na výběr.
Jsme jenom čtyři a jeden z nás musí jít.
Ještě jsem se pevně nerozhodl, komu dám hlas.
Redukuje se to na dvě věci, taktika, nebo lidumilství.
Říkáte si, kdo si to víc zaslouží?
Kdo ty peníze hodně potřebuje?
Na druhé straně stojí taktika.
Jak vyhrát?
Jak strčit peníze do své kapsy?
Tohle teď všichni zvažujeme, jak moc chceme peníze.
Přizveme porotu.
Počet členů je pět.
Všichni tam sedí v nemalé míře i zásluhou hlasů,
které jste jim dali vy. Vy čtyři.
Jeden z vás dnes přejde z téhle strany kmenové rady na stranu poroty.
Řekněme si, co se stalo za poslední tři dny?
Protože v té době měl Colby velmi nabitý a atraktivní program.
Tino, když ho zase vidíš s imunitou,
jak moc deprimuje, že ho nelze porazit?
Deprimující je, že získal všechny odměny s jídlem
a odchází pryč a jí a jí a jí a někteří z nás nemají žádné jídlo.
Nejde vůbec o to, že by mu to člověk zazlíval,
protože určitým způsobem musíte obdivovat někoho,
kdo je tak vytrvalý a kdo má vlastnosti,
které mu stále dovolují všechny ty různé soutěže vyhrávat.
Keithe, pořád máš chuť soutěžit?
O tom není pochyb.
Absolvovat tělesné soutěže je teď o dost těžší,
protože jsem zhubl o dvacet sedm liber.
Hodně mě to udivilo.
Dává mi dost práce jenom vstát a dojít si na malou.
Natož dělat něco náročného.
Když jsem přijel, měl jsem sílu a byl jsem rychlý, ale...
Ale teď je to všechno pryč.
Colby? Jestli se dostaneš do finále,
jaký vliv bude mít tvoje dnešní hlasování,
tvůj konkrétní hlas, na porotu?
Tohle je teď zdaleka nejtěžší část hry.
Teď tady žongluješ se slovem "taktika".
Máš-li hrát takticky, musíš přemýšlet, o čem přemýšlejí oni,
ale o tom my nemáme ani ponětí, nemůžeme to vůbec vědět.
A tak... tak si můžeš polepšit nebo podříznout větev,
ale dozvíš se to a už bude pozdě.
Elisabeth, proč dnes hlasuješ tak, jak hlasuješ?
Podle čeho?
Hlasuju podle citu.
Už jako malou mě rodiče učili vždycky se řídit pouze svým svědomím
a já ho mám opravdu dost vyvinuté.
Mám dost silný instinkt a hlasuju podle něj od prvního dne.
No, prostě si uvědomím, co je správné a udělám to.
Hlasujeme.
Keithe, začni!
Jsi úžasný člověk a byl bych moc rád,
kdyby s tebou moje dcera jednou strávila den.
Hodně by se od tebe naučila.
Hodně štěstí, Elisabeth!
No, i když jsi trošku zkrotil svou domýšlivost,
asi se teď už cítíme všichni zranitelnější, dávám ti hlas.
Dneska nic osobního.
Po sečtení hlasů je rozhodnutí konečné.
Vyloučená osoba musí okamžitě opustit kmenovou radu.
Přečtu hlasy.
První hlas...
Elisabeth.
Keith.
Elisabeth.
Poslední hlas...
Elisabeth.
Přines mi pochodeň!
Držte se!
Nedejte se a zkus to vyhrát!
Elisabeth, kmen promluvil.
Je čas jít.
Sbohem!
Už zbývá jen tohle.
Tři dny, dvě kmenové rady, jeden vítěz.
Jděte do tábora!
Má účast ve hře končí.
Byla to nejnáročnější zkušenost v mém životě.
V krátkém čase naplněná více radostmi
a smutky než bych si kdy představila.
Já vím, že nechtěli, abych se dostala do finále,
protože bych v té situaci pěkně zaválela.